Gentag efter mig:
Vi søger en god fransk restaurant.
Et charmerende, lokalt sted.
- Charmerende og lokalt. - Charmerende og lokalt.
Lad mig nu være, Paul.
Baseret på to sande historier
- Bon appétit. - Bon appétit.
Sole meunière.
Smør.
Du godeste!
Du bliver nødt til at smage den her.
Er du klar?
Den er jo...
Ja, du har ret.
Du har ret.
Se der! Hvor er det smukt, Paul.
Pas på.
Undskyld.
Det er her.
Tænk, at vi skal bo her!
- Goddag, madame. - Goddag.
Hvordan har De det? Jeg hedder Julia Child.
LÆR AT LAVE FRANSK MAD
KOGEBØGER
Er det en fejl? Skulle vi være blevet i Brooklyn?
Vi bliver vilde med Queens. Her er smukt.
Flyttevognen er kommet.
Er du okay?
Det hele braser sammen.
Hvad laver vi her?
Gentag efter mig:
- 84 kvadratmeter. - 84 kvadratmeter.
Og det er tæt på dit arbejde.
Ja, det er tæt på mit arbejde, men vi behøver ikke flytte.
Vi kan løbe fra kontrakten, pakke alt ned igen og bo i jeepen.
Du har ret.
- Hvad er det for en larm? - Hvad for en larm?
Vil det være sådan hver aften?
Måske.
Det er jo Versailles!
Det glæder mig, at du kan lide det.
Godmorgen, Lower Manhattan udviklingskontor.
Lower Manhattan udviklingskontor, Julie Powell.
- Min søn døde i det andet tårn. - Det gør mig ondt.
Det er jeg virkelig ked af.
Er det dig, man kan klage til over planen
- for mindehøjtideligheden? - Du kan godt tale med mig.
- Har du nogen magt? - Nej.
Jeg vil tale med en, der har magt. Jeg kan ikke lide planen.
Det kan jeg heller ikke.
I er en flok hjerteløse bureaukrater.
Jeg er ikke nogen hjerteløs bureaukrat.
Jeg sidder bare på et kontor og gør mit bedste.
Nu er det sjette gang, jeg ringer, og I siger bare,
jeg skal udfylde et skema fra forsikringen.
Det er også rigtigt. Jeg kan gøre det for Dem,
men De skal komme og skrive under.
- På dit kontor? - Ja.
Jeg er virkelig ked af, De skal igennem...
Du aner ikke, hvad jeg går igennem.
Vær sød ikke at råbe ad mig.
Vil du ikke lade være med at råbe ad mig?
Jeg er din ven.
Nu siger lægen, han har fiberglas i lungerne.
Han hoster dagen lang. Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre.
Hans kone siger, han knap nok kan få vejret,
men forsikringen vil ikke dække hans medicin.
- Sig, de skal ringe til sygesikringen. - De får bare en telefonsvarer.
Andrea Gomez på borgmesterkontoret.
Tak.
Chokoladetærte.
Ved du, hvad jeg elsker ved at lave mad?
Efter en dag, hvor intet er sikkert,
og jeg mener virkelig intet, kommer man hjem og ved med sikkerhed,
at blander man æggeblommer, chokolade, sukker og mælk,
bliver konsistensen tyk. Det er meget betryggende.
Har du haft en dårlig dag?
Hvornår er den færdig?
Snart. Men der skal flødeskum på, og så skal den hvile.
Det er et mesterværk.
I morgen skal jeg spise salat med veninderne.
Jeg gruer for det.
Trafikkaos.
Hvad kunne de damer tænke sig?
En salat uden skimmelost.
- En salat uden rødbeder. - En salat uden bacon.
En salat uden æg.
Hører du godt efter, Tracy? Sig, de skal byde 185.
Gentag efter mig:
- 1-8-5. - Hvad sker der?
Ring til mig, så snart de svarer.
Min assistent. Totalt ubrugelig.
Kender det godt.
I går bad jeg Alison købe sorte strømpebukser.
Hun kom tilbage og sagde, de var udsolgt.
"Prøvede du et andet sted?" Helt ærligt.
Hvorfor ikke gå i Bloomingdale's?
Bare jeg kunne være min egen assistent.
Det kan du da godt.
Fyr din assistent, og lad være med at ansætte en ny.
Det var ikke det, jeg mente, Julie.
Undskyld, lige et øjeblik.
- Hvor er de søde. - Tak.
Så gå op til 190. 1-9-0.
1-9-0? Hvad har du gang i?
190 millioner dollars. Vi opkøber en hel stribe i Midtown.
Hold da op. Hvor er det fedt!
En stribe hvad?
Bygninger.
Vi river alt lortet ned og opfører et højhus.
- Skål på din stribe. - Tak.
Men nok om dig. Skål for mig.
I går blev jeg udnævnt til selskabets seniorvicedirektør for PR.
Jeg får lønforhøjelse
og kan låne en halv million til kun 2% i rente. Hvis jeg vil.
Mon ikke?
- Hvordan går det med dit arbejde? - Det...
Det må være vildt hårdt.
- Gøre ondt. - Men ikke på en dårlig måde.
- Undskyld. Det havde jeg glemt. - Undskyld.
Jeg vil interviewe dig til en artikel, jeg er i gang med.
Fint, Annabelle. Det skal være mig en ære.
Ring til Julie om interview.
Nej.
Jeg kan ikke guide dig igennem det hver dag.
Hvad handler artiklen om?
Den handler om... vores generation. Det at blive 30.
Folk, der fylder 30. For søren da, hvor er jeg booket op.
Jeg ved ikke, hvornår jeg kan presse dig ind.
Må jeg lige minde om, at det var dig, der ville se mig?
Hvad med morgenmad?
ER 30'ERNE DE NYE 20'ERE?
PORTRÆT AF EN TABT GENERATION
Hvor dum kan man være?
Hun sagde, det var om generationen omkring de 30.
Annabelle har altid været fuld af løgn.
"Julie Powell, redaktør på Amhersts litteraturtidsskrift,
"hende, vi alle vidste, ville blive til noget,
"arbejder som vikar i otte år og opgiver så sin roman.
"Hun arbejder nu på et kontor,
"der tager sig af opgaver relateret til den 11. september."
Gud, har du lært det udenad? Hvor er det ynkeligt.
Hun udelod en hel masse.
Billedet var da godt.
- Jeg så tyk ud. - Kun i ansigtet.
Og ved du, hvad Annabelle laver nu?
- Sarah siger, hun skriver en blog. - Om hvad?
Om sig selv, selvfølgelig.
Hver en lille tanke,
der flyver gennem hendes dumme, tomme...
Jeg kunne skrive en blog.
Min hjerne er ikke tom.
Og du er forfatter. Det kan man ikke sige om Annabelle.
- Gid det var så vel. - Du har da skrevet en roman.
En halv roman. Som ingen ville udgive.
Man kan først kalde sig forfatter, når man får noget udgivet.
Det er det gode ved at blogge. Det skal ikke udgives.
Man går bare på nettet, trykker på enter, og så kommer det ud.
Hvad skulle jeg skrive en blog om?
Du er jo redaktør. Lad høre.
Skriv om, hvor højt du elsker Queens.
Det bliver en kort blog.
Skriv om dit arbejde.
Hvis jeg skrev om mit arbejde, og nogen derfra læste det...
- Hallo. - Hold kæft,
hvor er de gode.
Det handler om at komme væk fra det hele.
Jeg glemmer også alt om arbejdet, når jeg laver mad.
Så skriv en blog om at lave mad.
Jeg er jo ikke en rigtig kok ligesom Julia Child.
Julia Child har ikke altid været Julia Child.
Hvis jeg virkelig ville lære at lave mad,
kunne jeg bare arbejde mig igennem hendes kogebog.
Det kunne jeg blogge om.
Jeg stjal kogebogen fra min mor, sidst jeg var i Texas.
Da jeg var otte år, kom min fars chef til middag, og der var stort postyr.
Min mor lavede bøf bourguignon.
Men det var ikke bare bøf bourguignon. Det var Julias bøf bourguignon.
Og det var, som om Julia var der. Der i stuen.
Ved vores side. Som en stor, mægtig ønskefe.
Og så gik det hele.
Nu vil jeg så prøve at vende den i luften.
Det er lidt af et vovestykke.
Hun ændrede alt.
Før hende var der kun dybfrost, dåsemad og skumfiduser.
Ikke et ondt ord om skumfiduser.
Når man skal vende noget, skal man bare...
tro på sig selv.
Især når det er en temmelig løs...
Det gik ikke ret godt.
Jeg troede ikke på mig selv,
- da jeg vendte den... - Hvor er hun sød.
... sådan som jeg burde.
Men man kan altid lægge det op igen.
Og man er jo alene i køkkenet. Ingen får det at se.
Og så har hun perlekæde på i køkkenet.
Man skal bare øve sig. Ligesom når man spiller klaver.
Og det var alt fra Julia Child.
Bon appétit.
Julia Child står bag bogen Lær at lave fransk mad.
Bon appétit.
Til den amerikanske husmor uden tyende. Det er mig.
Første problem: Jeg spiser ikke æg.
Og jeg har problemer med mavesyren. Vi finder ud af det.
Så jeg arbejder mig igennem kogebogen
og skriver en blog om det.
- Men jeg må have en deadline. - Hvorfor?
Ellers går det som med alt andet.
Jeg gør jo aldrig noget færdigt.
Det passer jo!
Ved du, hvad jeg tror, det skyldes?
- ADD. - Har du ADD?
Ja. Det er derfor, jeg er dårlig til at gøre rent.
Nå, er det derfor?
Det er godt med en deadline.
"Jeg elsker lyden af deadlines,
"der suser forbi mine ører."
- Den komplette guide til galaksen. - Jeg mener det.
- Så lad os sige et år. - Et år?
Den vejer et helt kilo!
Jeg har fuldtidsarbejde. Nogle gange er jeg først hjemmemellem otte og ni.
Det er jo helt skørt.
- Er det skørt? - Ja.
Okay, og du vil bruge blog-Z?
Så er du på.
Her er kun
vi amerikanske husmødre uden tyende.
"Amerikanske husmødre uden tyende."
- Hvad synes du? - Jeg er vild med det.
"Start bloggen."
Julie/Julia-projektet.
Bogen: Lær at lave fransk mad.
Første udgave, 1961, af Simone Beck, Louisette Bertholle
og ikke mindst Julia Child. Kvinden, der lærte USA at lave og spise god mad.
Bogen er 40 år gammel, men stadig ikke overgået.
Udfordringen: 365 dage. 524 opskrifter.
Udfordrer: Julie Powell.
Offentligt ansat om dagen, madøre om aftenen.
Hun sætter ægteskab, job og sin kats velbefindende på prøve
og kaster sig ud i en vanvittig udfordring.
Hvad vil det ende med? Det kan ingen sige.
365 dage tilbage 524 opskrifter tilbage
Kære Charlie. Så er vi endelig flyttet ind, og Julia elsker stedet.
Hun vil blive her i al evighed.
Franskmændene er jo kendte for at være lidt vrisne...
Hvor er folk her henrivende!
... men Julia får det bedste frem i selv de mest knarvorne.
Så hun synes, de er verdens mest vidunderlige folk.
Jeg føler, jeg er fransk.
Det må jeg da være.
Måske er du fransk.
Med hensyn til at blive her i al evighed, ville jeg bestemt ikke have noget imod det.
Tillykke, Paul. Fremragende udstilling.
Mange tak. Jack Donovan, det er min hustru Julia.
- Sikke en vidunderlig udstilling. - Mange tak.
Jeg er så stolt af dig.
Franskmænd spiser fransk mad. Hver eneste dag!
- Jeg kan ikke komme mig over det. - Det gør de.
Jeg elsker dig så højt, at jeg vil lade dig få den første bid.
- Hvor er det godt! - Smager det godt?
Hvad skal jeg gøre, synes du?
Ved hvad?
Jeg har ikke lyst til at arbejde i det offentlige igen.
Men jeg må da finde et eller andet at lave.
Hustruerne her laver ikke noget.
Det er slet ikke mig.
Jeg så et opslag på ambassadens opslagstavle.
Man kan lære at lave hatte.
Ja, du er jo glad for hatte.
Ja, det er jeg.
Det er jeg.
Hvad er du allermest glad for?
At spise.
- Det er jeg altså. - Ja, det er du jo.
Og du er god til det! Se dig bare.
Jeg vokser for øjnene af dig.
Jeg har overvejet at tage lektioner i bridge.
- Du kan jo godt lide bridge. - Jeg kan lide tanken om bridge.
Fire point for et es, tre point for en konge,
to point for en dronning, et point for en knægt.
Og hold kortene tæt ind til kroppen.
Har I nogen franske kogebøger på engelsk?
- Nej, beklager. - Pokkers også.
Jeg forsøgte at købe
en fransk kogebog.
På engelsk.
Butiksassistenten...
Vendeur? Vendeuse.
...havde ingen. For der findes ingen fransk kogebog på engelsk.
Jeg har kun Irma Rombauers Joy of Cooking.
Og det er en fremragende kogebog, men den er jo ikke fransk.
Jeg bad min veninde Avis DeVoto om
at finde en i USA...
Tal fransk, om jeg må bede. Tal fransk.
Gud, jeg troede faktisk... Jeg troede, jeg talte fransk til Dem.
- Desværre. - En skam.
Jamen dog!
Hvad har vi der?
Det er mine memoirer.
Den er fabelagtig! Men den er på fransk.
Du skal nok lære det.
Ja, jeg gør virkelig, hvad jeg kan.
Tillykke med fødselsdagen til mig.
- Hvad mon det betyder? - Hvad?
- "Vask lårene"? - Nej, gnid dem ind. Gnid lårene ind.
Jamen se lige her.
En beurre. I smør. Så meget ved jeg da.
"Gnid lårene ind i smør og farsér..."
Hvad betyder det?
Hønen.
"Indtil hun er lige ved at revne."
- Det står der ikke. - Jo,
jeg skal vise dig det i ordbogen. Vi gennemgår hele opskriften.
- Skulle jeg ikke gå til madlavning? - Jo, det skulle du da.
- Jeg mener det alvorligt. - Det gør jeg også.
Tænk, hvis du ikke var blevet forelsket i mig.
Men det blev jeg jo.
I går var det tirsdag den 13. august 2002.
Dag 1. 364 dage tilbage.
Artiskokker med hollandaisesauce.
Smeltet smør piskes med æggeblommer,
til det dør og kommer i himlen.
Findes der noget bedre end smør?
Hver gang du smager noget,
der er usandsynligt lækkert, og spørger: "Hvad er der i?",
vil svaret altid være "smør".
Den sauce er fantastisk.
Den fik pisk, til den gav sig.
Den dag en meteor nærmer sig Jorden, og vi har 30 dage at leve i,
vil jeg spise smør dagen lang.
Min endegyldige konklusion er:
Man kan aldrig bruge for meget smør.
Den 24. august. Dag 11.
353 dage tilbage. Frygtelig dag på arbejdet.
En gammel, rar kone kaldte mig
en kapitalistisk paragrafrytter-hejre.
Men så kom jeg hjem og lavede kylling med champignonstuvning,
og alt var idel lykke.
Dagens åbenbaring:
Jeg har stegt champignoner forkert hele livet.
Spred dem på panden. Ellers brunes de ikke ordentligt.
Hører du efter? Hvem du end er.
Den bliver du vild med.
Dag 22.
Den er god med figenmarmelade.
Jeg blev revet med i Dean & DeLuca og brugte en halv månedsløn.
Det første, der slog mig på vej hjem
med maden, kattegrus,
en uundværlig flaske olivenolie og et kæmpe bundt lange grene,
var, at grenene nok var en dårlig idé.
De svirpede folk i hovedet, og jeg svedte som et svin,
for jeg har så travlt med at lave fed mad, at jeg ingen motion får.
Og så kom jeg hjem og fik kærlig støtte af min mor.
Forklar mig lige igen, hvorfor du laver den der...
- Blog. - Hvad man nu kalder det.
Det er et træningsprogram. Ligesom med maveøvelser.
- Det gør dig bare mere stresset. - Stresset?
Du har fuldtidsarbejde og en mand,
og nu bliver du syg af at blogge.
- Det er lidt som at være i AA. - Hvad mener du?
Man skal gøre én ting hver dag, tage en dag ad gangen.
Hvor kender du AA's program fra?
Er du alkoholiker, skat?
Det er sundt med kortsigtede mål.
Det er da bare for dumt.
Hvem læser den blog?
Folk. Det er jeg sikker på.
Du kan bare holde op igen.
Ingen vil have noget imod det.
Nej, jeg er lige begyndt.
Jeg kan ikke holde op. Det er alt, jeg har.
Hallo? Hallo?
Dumme telefon.
Du har da også andet.
Det ved jeg godt. Jeg mente det ikke.
I går pocherede jeg et æg.
Det virkede oplagt
efter en historisk dårlig dag på arbejdet.
Hvorfor har du aldrig spist æg?
Jeg har da fået æg i kager.
Jeg har bare aldrig spist et æg. Jeg var et stædigt barn.
Det simrer.
Jeg havde en forestilling om, at det var let at pochere æg.
Men der tog jeg godt nok fejl.
"Pres æggehviden ned over blommen med en træske i tre sekunder.
"Med det samme."
Hvor er det ulækkert.
Julia skriver, æggene skal være friske.
De er friske!
Fint. Bid nu ikke hovedet af mig. Jeg citerer bare Julia.
Vi stod tre mand høj bøjet ind over den simrende gryde,
men til sidst var den der.
Goddag.
Det er da nuttet.
Og jeg spiste det første æg, jeg nogensinde har spist.
Jeg troede, æg var fedtede og slimede, men de smager jo ligesom
ostesauce.
Hvor er du god, Julia Child.
Skål.
Fremragende vin.
- Tror du, Julia har hørt om dig? - Gid det var så vel.
Jeg fantaserer om at få hende til middag og vise hende mit citrusjern.
Vi bliver gode veninder.
Men i virkeligheden er der ingen, der kender mig.
Jeg føler, jeg sender det ud i et stort, tomt hul.
Har du læst Annabelles blog for nylig?
Ja.
- Den er da meget sjov. - Er den?
Hun er kæreste med en rig fyr, der ejer et fly og hedder Lester.
Og så gør de det... oppe i luften. Folk elsker det. Den blog er et hit.
Hvad siger det om en, hvis man ikke kan lide sine venner?
- Det er helt normalt. - Mænd kan godt lide deres venner.
Hvem taler om mænd her?
Der er gået 5 uger. 47 uger tilbage. Og jeg har det supergodt.
Nogle gange tænker jeg over, om der mon er nogen, der læser det her?
Men det må der da være. Ikke også? Er der nogen?
Bare en?
Kommentar 1
Jeg har fået en kommentar!
Julie, det er mor. Hvorfor gør du det her?
Jeg er vist din eneste læser.
Fra min mor. Det tæller ikke.
I dag begynder vi med at lære at koge æg.
Først skal man sikre sig, at ægget er frisk.
Jeg havde sådan håbet på, at kurset var
på et lidt højere niveau.
De er jo ikke en øvet kok.
Jeg ved da, hvordan man koger et æg.
Kan De udbene en and?
Nej. Men det er netop sådan noget,
jeg meget gerne vil lære.
Der er kun ét andet kursus, men det er ikke noget for Dem.
Det er for uddannede kokke. Og det bliver De jo aldrig.
Der går kun mænd. Amerikanske soldater.
Og det er meget dyrt.
Jeg kan ikke forestille mig, at De vil betale så høj en pris.
Hvor meget koster det?
Så løget er klart, men...
Goddag!
Goddag, madame.
Undskyld, madame. Lad mig.
Først og fremmest skal De holde kniven sådan her.
Tommelfingeren her,
og så går hånden og kniven ud i et.
Og den anden hånd skal beskyttes.
Det er kun løget, der skal skæres.
Og ikke mig selv!
Hold tommelfingeren her og de andre fingre her...
Jule?
Går du ikke lidt for meget op i det?
Du skulle have set, hvordan de mænd så på mig.
Som om jeg var en fjantet husmor på jagt efter et nyt tidsfordriv.
- Hvor skal du hen? - Væk herfra.
- Er du sulten? - Nej.
Godt.
Det var flot, madame Child.
Kære Avis. Jeg er nu i gang med tredje uge på Le Cordon Bleu.
Og det er himmelsk.
Når vækkeuret ringer klokken 6.30, springer jeg ud af sengen.
Klokken 7.30 står jeg på kurset, med forklædet på og skræller kartofler.
Så koger vi fond, udbener fisk, renser duer
og laver tærtedej med så meget smør i,
at mit hjerte springer et slag over.
Min lærer går så hurtigt frem, at jeg indimellem må give fortabt,
men jeg klarer mig meget bedre end alle mændene på kurset,
der i øvrigt var meget uvenlige, indtil det gik op for dem, at jeg er frygtløs.
Det gik også først op for mig, da det gik op for dem.
Klokken 12.30 er der middagspause, og så går jeg hjem og laver frokost til Paul.
Så tager Paul en middagslur.
Om eftermiddagen tager han på ambassaden og jeg til mit kursus.
Det er nødvendigt at anskaffe sig en morter og en støder.
Min far er forfærdet over, at jeg går på kokkeskole.
Han har tilbudt at betale for en kokkepige til mig.
Det skal være sjovt! Spred glæde! Det er det vigtigste.
Jeg er nok den eneste amerikaner i Paris, der synes,
at det er lige så sjovt at gå på markedet, som det er at købe en kjole.
Det ville du også synes, hvis du boede i et land,
hvor du ikke kunne passe noget som helst.
Vidste du i øvrigt, at hvis man ikke tørrer kød grundigt af,
så brunes det ikke ordentligt?
Det skriver Irma Rombauer ikke et ord om i Joy of Cooking.
Avis, jeg er kommet i himlen.
Jeg har altid ønsket mig en karriere.
- Glædelig valentinsdag. - Og nu har jeg fået en.
Vi mødte hinanden i Ceylon, hvor vi var i efterretningstjenesten.
Først lagde han ikke mærke til mig.
Det passer ikke. Jeg lagde mærke til dine ben lige med det samme.
Du var en værre svirebror.
- Alle damerne var vilde med ham. - Det er der ikke noget at sige til.
Nå, men vi blev sendt til Kina.
Det smager fremragende, hvis jeg selv skal sige det.
Når du er færdig på kurset, kan du selv undervise der.
Det tror jeg ikke.
Kvinden, der leder Le Cordon Bleu, kan ganske enkelt ikke udstå mig.
Ingen kan da hade dig.
Sandt nok, men det gør hun.
Var I spioner?
Nej. Jo. Nej.
I arbejdede med efterretning, men var ikke spioner?
Jeg var bare sekretær.
Men Paul stod bag alle Mountbattens hemmelige krigsstrategier.
Det var bare kort og fremstillinger...
Det gjorde han! Han vandt krigen ene mand!
En eller anden skulle jo gøre det. Det trak i langdrag, synes I ikke?
Nå, men så sad vi der i Kina. To venner, der spiser middag sammen.
Og det viste sig, det var Julia.
Det havde altid været Julia.
Julia, du er smørret på mit brød. Du er mit livs åndedræt.
Jeg elsker dig, min dejlige tøs.
Glædelig valentinsdag.
Kære Charlie.
Julia i fuld sving i køkkenet er for mig et lige så betagende syn
som paukeslageren i symfoniorkestret.
Ovndøren åbnes og smækkes rapt i,
og skeen stikkes lynhurtigt ned i kasserollen
og op til munden for at smage til,
mens hun hele tiden holder takten.
Så snupper hun med de bare fingre
cannelloni op af det kogende vand.
Og hun skriger:
" De sataner er lige så varme som en stiv pik."
Hvad sagde hun?
- Julia Child sagde "varme som en..." - Jeg er også chokeret.
Det står i et brev, som Paul skrev til sin bror Charlie i 1949,
da Julia lige var begyndt på Le Cordon Bleu.
Så Julia og Paul... Beaucoup, beaucoup.
- Der kan man bare se. - Hvad?
Man kan aldrig gisne om folks sexliv bare ved at se på dem.
De var meget forelskede.
Chilisauce fra en læser.
I dag fik jeg 12 kommentarer fra læsere, som jeg ikke kender.
Tak til mine trofaste læsere for alle godterne.
Jeg har nu lavet 65 opskrifter på 47 dage.
59 dage er gået. 437 opskrifter tilbage.
Jeg er på rette kurs med 103 opskrifter på kun to måneder.
En kæmpemuffin.
Så er det hummer Thermidor.
Jeg skal myrde og lemlæste et krebsdyr.
Hvordan skal jeg klare det?
I går nat talte vores søvnhjælper,
der skal drukne trafiklarmen.
Og den sagde til mig:
"Hummermorder.
"Hummermorder."
En af mine læsere foreslog at lægge dem i fryseren.
Det bedøver dem.
En anden skrev: " Mand dig dog op,
og stik en kniv i krabaten."
Den er levende.
"Et tip angående levende hummer."
"Hvis du er modstander af at dampe den levende..." Det er jeg.
"...så stik knivspidsen ind lige bag ved øjnene."
Du får det til at lyde så let, Julia.
Hummermorder...
Eric!
Ud med dig!
Du er jo overhovedet ikke til nogen hjælp.
Nu skal jeg simpelthen bare smide dem i vandet
og lægge låg på, og så er den hjemme.
Fint.
Goddag.
Farvel.
Beklager.
Er du okay?
Godt, drenge.
Så er der en ny sherif i byen.
Hummermorder.
Situationen er under kontrol.
Du er en engel.
Tak. Tak, tak, tak.
- Tak. - Det var så lidt.
- Det går ikke. - Jo, det gør.
Jeg skal nå en masse. Det går ikke.
- Bare et til. - Gå så. Jeg skal nå en masse.
Ud med dig.
- Kage. - Svogerkram.
Bon appétit!
Tillykke med fødselsdagen.
Tak, fordi I ville komme. Hej med dig.
Da Julia og Paul mødtes, var hun stadig jomfru.
Var hun det?
Og hun var næsten 40.
Hvor ved man det fra?
Julia skrev breve til sin veninde Avis DeVoto.
Og Paul skrev til sin bror. Og ingen breve er blevet smidt ud.
Og da de blev gift, kunne hun knap nok koge et æg.
Er det ikke vildt?
Braiserede agurker er en åbenbaring.
Jeg er fuldstændig besat af hende.
Fuldstændig besat.
Det er kun godt. Det smager fantastisk.
Nyd det, for der kommer ikke mere. Hummere koster kassen.
Læg PayPal ind på din hjemmeside.
Så kan folk give et bidrag.
Ja, det er da oplagt.
Du har jo fans. Læserne elsker dig.
Har jeg det? Har jeg fans?
Ja, det har du.
- Jeg kan ikke bede om penge. - Hvorfor ikke?
Få PayPal, så kan vi få flere hummere.
Kom så! Du kan godt!
Tillykke, skat.
Tak.
Magen til Julias.
Bortset fra, at hendes nok var ægte.
De er smukke.
Lad mig give dig dem på.
Så prøver vi.
Føles det godt?
Ja.
Nu er jeg tredive.
Jeg troede, det ville være forfærdeligt,
men takket være jer og takket være Julia,
tror jeg, at det nok skal gå.
Kage.
Mere kage. Kan I lide den?
Hej.
Jeg går i seng.
Ernie, jeg har 53 hummerkommentarer.
Det er da løgn!
- Julie Powell. - Kan jeg tale med dig,
hvis jeg har et problem?
Hvad er problemet?
For meget mad og for lidt sex.
Det er ikke sjovt, Eric.
Det synes jeg ellers.
Okay, lidt sjovt.
Ved du hvad?
Du og din blog ligger på tredjepladsen på favoritlisten hos salon. com.
- Gør jeg det? - Ja, du gør.
Det er mig!
Så for hver læser, der skriver ind,
læser flere hundrede bare med.
Der er en hel gruppe mennesker, jeg er forbundet med.
De har brug for mig.
Hvis jeg ikke skrev, ville de blive kede af det.
Ja, de ville nok tage gift i et forsøg på at begå selvmord.
Julia!
Laver du stadig hatte?
Nej, det gik jeg væk fra,
men jeg tager snart min eksamen fra Le Cordon Bleu.
Jeg kan ikke få den vrantne leder af kurset til at fastlægge min eksamen.
Madame Brassart? Er det hende, De taler om?
Hun er en værre kælling.
Ja, det har De ret i.
Jeg tror, hun er den eneste person i verden, som jeg vitterlig ikke kan fordrage.
Hun er ikke den eneste, jeg ikke kan fordrage.
Kender I to hinanden?
Det burde I. Julia Child, det er Simone Beck.
- Simca. - Goddag, Simca.
Det er min veninde Louisette Bertholle.
Mig en fornøjelse.
Utroligt, I ikke har mødt hinanden før.
Simca og Louisette er ved at skrive en kogebog.
- Til amerikanere. - Virkelig?
Behøver De tage den dumme eksamen?
Jeg skal have et eksamensbevis, så jeg kan undervise.
Det behøver De ikke noget bevis for.
De har nok ret.
- Det siger Avis også. - Hvem er Avis?
Min veninde, der bor i Cambridge, Massachusetts.
Hun er meget intelligent.
Men der er ikke noget at gøre. Jeg vil have det eksamensbevis.
Jeg er yderst konventionel.
Jeg aner ikke mine levende råd.
Hvorfor skriver De ikke til den skrækkelige madame Brassart
og truer hende?
Med hvad?
Med De Forenede Stater.
Ja!
Skriv, at den amerikanske ambassadør ønsker,
at De tager den eksamen.
Nej da!
Det kan jeg da virkelig ikke.
Den amerikanske ambassadør. Jeg kender ham knap nok.
Selvfølgelig kan De det.
Kære madame Brassart.
Alle på den amerikanske ambassade,
også min kære ven, ambassadøren,
vil blive dybt forundrede, hvis jeg ikke får lov til at tage min eksamen.
Skriv opskrifterne ned
på oeufs mollets, côtelettes de veau en surprise
og crème renversée au caramel.
Côtelettes de veau en surprise...
Jeg anede ikke, hvad kalvesteg en surprise var. Overhovedet ikke.
Men vi har lavet det på kurset. Det er kalvekølle med champignoner i en pose.
I en pose! Det er det, der er overraskelsen.
Man åbner posen og bliver overrasket.
Kalvekød med champignoner. Jeg har aldrig nogensinde før dumpet i en eksamen.
- Jeg er en mønsterelev. - Bed om at tage den eksamen igen.
- Kan jeg det? - Selvfølgelig.
Og i mellemtiden kan du undervise for os.
Du milde!
Er det rigtigt, at De har planer om at undervise?
Ja, jeg skal lære amerikanere i Paris at lave mad.
Madame Child, jeg bliver nødt til at sige, at De ikke har talent for at lave mad.
Men det vil amerikanerne naturligvis aldrig bemærke.
Vi skal, beklageligvis, til at i gang med aspic.
En aspic er en slags gelé lavet på kødfond.
Lyder det ikke bare lækkert?
Hvorfor er de mon gået af mode?
Man skal bruge en kalvefod.
Min engel af en mand har skaffet en.
Så skal den koges, indtil køkkenet stinker som et garveri.
Så skal den stivne i køleskabet og vendes ud på en tallerken.
Ifølge Julia Child skulle det være nemt nok.
Til det kan jeg bare sige, ikke for at fornærme dig, Julia...
Kællingen lyver.
Fandens også.
- Fandens også! - Hvor mange aspicer er der?
Syv.
Du kan da bare droppe dem.
Aspic-politiet kommer ikke efter dig.
Du kan godt lyve.
Nej, det kan jeg ikke.
Julia vil vide det. Julia ser mig. Hun påvirker mig.
Hun gør mig til et bedre menneske.
Klamt! Prøv lige at se ned i vasken.
Jeg hader det her sted! Havde du ikke renset afløbet?
Hader du at være her?
Hvordan kan jeg lave mad her?
Jeg forstår godt, at formen strejkede. Vi har vel ikke noget afløbsrens?
Kun hvis du har købt noget.
Skal jeg klare alt det her og også købe afløbsrens?
Lige nu påvirker Julia Child dig ikke det mindste.
Hvad hvis jeg ikke når min deadline? Så har jeg spildt et år af mit liv.
Før var jeg tynd, nu er jeg ved at blive tyk.
- Tyk? - Og så skal jeg udbene en and.
- Hvornår? - Før eller siden.
- Kan du overhovedet forestille dig det? - Nej, det kan jeg ikke.
Som I nok husker,
fik jeg et flip over aspicen for et par dage siden.
Jeg svor, at jeg nu ville blive et bedre menneske.
Jeg stod og var ved at binde poulet rôti à la normande,
det er stegt kylling fyldt med kyllingelever og flødeost,
da den faldt på gulvet, og fyldet splattede ud over det hele.
Så for at tage den korte version: Jeg fik endnu et flip.
Endnu værre end det forrige.
Jeg kan ikke engang binde kræet sammen...
Og så græd jeg som et lille, hysterisk barn.
Jeg er helt ude i tovene.
Jeg tager den.
Hallo?
Ja. Hvem er det?
Hæng lige på et øjeblik.
Jeg er ikke sikker på, at hun er hjemme.
Det er en journalist fra Christian Science Monitor.
Han vil skrive en artikel om dig.
Vil han det?
Skal jeg bede ham ringe senere?
Nej. Jeg tager den.
Godaften.
Ja.
Hvem vil du have med til middagen?
Selvfølgelig kender jeg hende.
Det ville være helt vildt skønt.
Farvel.
- Hvem? - Gæt, hvem der kommer til middag.
Hold da kæft.
Skål for Les Trois Gourmandes.
En for alle og alle for en.
Det var da et rædsomt mas
at omregne de her opskrifter til amerikanske mål.
- Man skal ikke tage målene så nøje. - Jo, det skal man da!
Det er yderst vigtigt.
Det var det største stridspunkt,
da vi skrev vores kogebog.
Men nu er den endelig færdig.
Den er sendt til udgiveren. Simca og jeg bliver snart berømte.
Kendt som forfatterne til den nye Joy of Cooking.
Måske. Nå, men lad os gøre et forsøg.
Skal jeg hjælpe?
Ja, det var meget bedre. Ja, det er mieux.
De kommer for tidligt. Amerikanere!
Kære Dorothy. Din søster Julia underviser nu i madlavning.
Vi har tre elever, som betaler to dollars pr. lektion.
Det dækker knap nok omkostningerne, men pyt.
Simca, Louisette og jeg er Les Trois Gourmandes.
Af og til er vi kun Les Deux Gourmandes,
for Louisette er åbenbart meget plaget af hovedpine
og lægger altid sine lægebesøg midt i timerne.
Jeg har lidt hovedpine.
Du skal møde dem begge to, når du kommer i næste måned.
Medmindre Louisette har fået mavepine.
Perfekt! Og selv hvis den ikke er,
må I aldrig undskylde maden. Ingen forklaringer.
Louisette forlod os. Hun havde igen mavepine.
Dagen før gik hun,
allerede inden vi var færdige med chokoladefromagen.
Jeg har svært ved at tro, det var den eneste tid, tandlægen havde.
Hold udkig efter Dorothy, så vi ikke overser hende.
Man kan umuligt overse din søster.
Jeg kan ikke få øje på hende.
- Der er hun. - Dorothy!
Jeg har haft sådan en spændende tur med dampskibet!
Jeg blev slet ikke søsyg!
Folk bukkede ellers under for et godt ord.
Nu har jeg da aldrig!
Hvor ser det lækkert ud!
Det eneste, jeg tænker på dagen lang, er mad. Og jeg drømmer om mad hele natten.
Hun er som besat.
Hvis jeg ikke sad i køkkenet, så jeg hende aldrig.
I sidste uge drømte jeg, at jeg lavede cassoulet til far.
Han syntes, det smagte forfærdeligt.
Han forstår slet ikke at værdsætte det her.
Jeg har næsten ondt af ham.
Det var hans store drøm, at vi skulle blive i Pasadena,
gifte os med republikanere og yngle som kaniner.
- Hvorfor gjorde vi ikke det? - Vi er for høje.
Det passer jo.
Vi har aldrig passet ind.
- Så lader man jo være. - Det er sandt nok.
Bring ikke politik på tale, når far kommer.
Så betaler han ikke regningen.
- Det gør han ikke. - Jeg tør ikke love noget.
- Han elsker senator McCarthy. - Ja, jeg ved det.
Pasadena.
Samtidig.
Har du også fået brieosten?
Er det den her?
Er det ikke den mest fantastiske ost, du nogensinde har smagt?
- Jo. - Jo!
Svaret er jo!
Kokken på Chez la Mère Michel gav mig opskriften på beurre blanc.
Hvad er beurre blanc?
- Smør. I en indkogt hvidvinseddike. - Jeg elsker smør.
Man pisker det sammen,
og syren i eddiken gør,
at smørret i stedet for at smelte
bliver en cremet, let, skummende...
Med et fantastisk strejf af...
Aromatisk.
Det er aromatisk.
Aromatisk.
Ja.
Det er manden,
jeg giftede mig med.
Nå, men...
man serverer det til fisk. Og det er fremragende. Jeg vil lave det til dig.
Det lyder himmelsk.
Vi vil holde en fest til din ære.
Vil I det?
Og der er en mand, som jeg vil præsentere dig for.
Jeg tror virkelig, du vil...
Han er...
Høj. Han er meget høj.
- Hvabehar? - Han er usædvanligt høj.
Det er jeg jo også.
Men han er endnu højere end dig, og det er jo godt.
Ikke så dårligt.
Men heller ikke fortryllende.
Godaften, de damer. Kan jeg friste med noget?
Bare tag for jer. Tapenaden er skøn.
Der er du jo, Julia.
John!
Nå, så er du kommet.
Og hvor er så din søster?
Hun er lige derovre. Hej, John.
Hej, Paul.
Vi har fortalt hende meget om dig.
Jeg vil ikke afbryde hendes samtale.
Med lvan Cousins? De har først lige mødt hinanden.
Jeg tror ikke, Dorothy nogensinde kunne finde sammen med lvan Cousins.
Kære venner.
Hvor er det skønt.
Jeg har aldrig været til sådan et bryllup.
Her, Julia.
- Sikke et smukt bryllup. - Tak, far.
Jeg er ikke begejstret for dette ægteskab.
Du var heller ikke begejstret for vores ægteskab.
Det er sandt.
Hvordan går det på ambassaden, Paul?
Det går godt, tak.
Nej, egentlig ikke. De har skåret 90 procent i vores biblioteksbudget.
Senator McCarthy har tilsyneladende en lang rækkevidde.
Senator McCarthy er en viljefast mand.
Jeg beundrer viljestyrke hos en mand.
Vi kender mange i Washington, der har mistet deres arbejde.
Efter flere år i det offentlige. Og helt uden grund.
Paul skulle udarbejde en liste over hver eneste bog i biblioteket.
Du sidder da ikke og siger, at den franske regering er et hak bedre?
- Og... - Skal vi danse?
Kom.
I må have os undskyldt.
Du sagde, du ikke ville tale om det.
Jeg lærer aldrig at holde mund.
Hvor er min store starut?
Heroppe. Jeg pisker og pisker.
Og aftensmaden står på... mayonnaise.
- Den er god. - Ja, er den ikke også?
- Meget. Det er fra din søster. - Jeg vil sende Avis opskriften.
Jeg er yderst tilfreds med den.
- Jeg tror, det er mit gennembrud. - Det smager i hvert fald sådan.
Dorothy er gravid.
Jamen, Paul, er det ikke...
Er det ikke bare vidunderligt?
Jo.
- Jeg er så glad. - Ja, jeg ved det godt.
Hvis man varmer skålen en lille smule, før man pisker æggeblommen i,
opfører den sig helt anderledes.
Så er mayonnaisen idiotsikker. Det kan simpelthen ikke gå galt.
Jeg har den her. Jeg har skrevet den ned.
- Er du uenig? - I det med mayonnaisen? Slet ikke.
Jeg er sikker på, du har ret.
Man skal gå videnskabeligt til værks. Det er mit motto.
Vi har et lille problem.
- Vores redaktør... - På kogebogen.
Hun siger, bogen ikke er på engelsk.
Jeres bog er da på engelsk.
Forlaget vil afvise den.
Men de foreslog, hvis vi arbejder videre på den,
at vi skulle samarbejde med en, der kunne bearbejde bogen,
så den passer til det amerikanske marked.
Vil du gøre det, Julia?
Om jeg vil gøre det?
Ja.
Nu skal vi lege "Gæt, hvem der kommer til middag".
På onsdag skal jeg være vært for nogle kendte gæster.
Første ledetråd:
Afstanden mellem Julia Child og undertegnede
vil snart formindskes med faktoren 1:1000.
Og nej, det er ikke Amanda Hesser fra New York Times
eller Nigella Lawson eller Ina Garten.
Her kommer den anden ledetråd:
Jeg vil lave bøf bourguignon.
Det var den første ret, som vor ærede gæst prøvede
efter at have læst Lær at lave fransk mad.
Jeg skal lave bøf bourguignon. Julia Childs bøf bourguignon.
Siden ingen har gættet min hemmelige gæst, må jeg bare afsløre det.
Det er Judith Jones.
Redaktøren, der fik Julias kogebog udgivet.
Kvinden, der kunne se formatet i manuskriptet.
Hun er en ældre kvinde og nok ikke vant til at spise klokken ti.
Så jeg er så fornuftig at forberede retten aftenen før.
Mens jeg laver retten,
føler jeg, at Julia og jeg kommunikerer på tværs af tid og rum
på et dybt, åndeligt plan.
Selvom jeg for det meste bare snakker med mig selv.
- Hvor lang tid skal den have? - To og en halv time.
DEN FRANSKE KOK
Velkommen.
Jeg er Julia Child.
I dag skal vi lave et festmåltid, les fêtes d'holiday.
Vi begynder med en halvt udbenet kylling, poularde demi-désossée.
Fjern leveren og steg den med lidt løg som en lille snack,
eller lav en leverpølse, som du kan smøre på små saltkiks.
Eller giv den til katten. Katte elsker lever.
Gem leveren.
"Gem leveren."
Læg så kyllingen på maven,
og skær langs rygbenet helt ned til gumpen.
Nu gjorde jeg det igen. Jeg skar mig saftsuseme i fingeren.
På en måde var det godt, det skete.
Der sker jo ulykker i et køkken.
Vi har aldrig været inde på, hvad man så skal gøre.
Først skal man standse blødningen.
Det er bedst at holde presset mod fingeren med viskestykket.
Hold så fingeren over hovedet.
Jeg anbefaler naturlige stivelsesmidler såsom kyllingelever.
Endnu en grund til ikke at smide leveren ud.
Gud, den dunker endnu. En årepresse må være sagen.
Hvorfor snurrer I sådan rundt?
Jeg tror, jeg vil sove nu. Bon appétit.
Nej, nej, nej!
Det er jo bare en stor og tør samling opskrifter.
Det fungerer slet ikke.
Jeg må smide det meste ud og begynde helt forfra.
Det skal være en kogebog, der gør fransk madlavning
tilgængelig for amerikanere, der ikke har kokkepiger.
Uden tyende.
Kan man sige det?
"Uden tyende."
Det kan man vist godt.
- Hvad nu, hvis vi skulle rejse fra Paris? - Hvorfor skulle vi dog gøre det?
Fordi jeg har en fireårig kontrakt.
Så har vi stadig tid tilbage.
Otte måneder.
Og den kogebog er ikke noget, du kan skrive på otte måneder.
Nej, men på to år er det vel muligt.
Og hvis De forflytter mig?
Kunne de finde på at gøre det?
Ja.
De kerer sig ikke om mig.
Selvfølgelig gør de da det!
Nej, det gør de virkelig ikke.
Hvis vi ikke kan blive i Paris,
sender jeg siderne til Louisette og Simca,
og de kan sende dem retur igen.
Hvad har man ellers postvæsenet og gennemslagspapir til?
Eller jeg kan springe på toget til Paris,
når det er pinedød nødvendigt, at vi alle tre arbejder sammen.
Eller begge to, rettere. Louisette bidrager jo ikke med noget.
Men vi vil vel stadig
befinde os et sted i Europa, ikke?
Det er svært at sige med dagens højspændte politiske klima.
Senator McCarthy kan ikke lide folk som os.
Hvorfor ikke? Hvad har vi gjort?
Vi har ikke gjort noget. Men det er sagen uvedkommende.
Sagen er den, at vi var i Kina. Det er faktisk nok.
Men indtil videre er vi her stadig.
Det er også rigtigt.
Skål på bogen.
Fransk madlavning for alle!
Eller Fransk hverdagsmad. Hvad kan du bedst lide?
Jeg kan lide begge titler.
Kære Avis. Jeg vedlægger nogle sider af vores kogebog fra kapitlet om saucer.
Du må naturligvis ikke vise dem til en sjæl.
Medmindre du ved, de ikke har, aldrig har haft og aldrig vil få
noget med forlagsbranchen at gøre.
Visse folk ville elske at stjæle denne opskrift
på hollandaisesauce.
Vi kommer for sent. Tror du, hun kommer?
Louisette? Ja, naturligvis. Vi skal jo mødes hos hende.
Det var min spøg.
- Hvad skal vi tale om? - Det ville hun ikke sige.
Hun sagde, det var en overraskelse.
Måske vil hun ud af projektet. Det ville være himmelsk.
- Julia! - Det ville det da.
Kære venner. Må jeg præsentere Irma Rombauer?
Mrs. Joy?!
Det tog mig et år at skrive den første udgave af Joy of Cooking.
Kun et år? lberegnet afprøvning af opskrifterne?
Jeg prøvede ikke alle opskrifterne. Der var jo så mange.
Og så fandt jeg en udgiver, et lille forlag i Saint Louis.
Hvor meget fik De udbetalt?
Jeg betalte ham 3.000 dollars.
- 3.000 dollars?! - Ja, det var en mindre formue.
Men jeg havde penge fra min mands livsforsikring, fordi han...
- Nej da! - Begik han selvmord?
Ja.
Og hvad skulle jeg ellers gøre med pengene fra forsikringen?
Så begyndte bogen at sælge,
og Bobbs-Merrill købte rettighederne, så jeg kom på et ordentligt forlag.
Og de betalte Dem?
Så langtfra.
De snød mig. De stjal mine rettigheder.
Nu er der kommet en ny udgave, og gæt engang.
Stikordsregistret er håbløst.
Man kan ikke finde benløse fugle under F.
Er det rigtigt?
De står under "kalveruller, fyldte".
Nej da.
Hun ville kun tale om,
hvordan hendes forlag havde snydt hende
for tusindvis af dollars.
Men det fik mig da til at indse,
at det ikke er så enkelt, det her med at få den udgivet.
Du har fået brev fra Avis.
Nå, hvad siger hun så?
Avis er ellevild med mit kapitel om saucer.
Det var da dejligt.
Åh nej.
Hun har vist det til nogen. Jeg bad hende udtrykkeligt om at lade være.
Hun viste det til en redaktør fra Houghton Mifflin i Boston.
Og redaktøren i Boston viste det til en forlagsdirektør...
Paul! Paul!
Hvad nu? Hvad er der?
De vil...
De vil udgive vores bog.
Det er da alle tiders nyhed.
Og de vil give os et forskud.
På hvor meget?
- 250 dollars! - Nej da!
Og når bogen er færdig, får vi 500 dollars.
Hvor er jeg stolt af dig.
Redaktøren er begejstret for bogen.
Hun elsker den simpelthen.
"Så med en udtalt lugt af brændt gryderet i luften
"stod jeg op med en slem mavepine.
"Jeg ringede og meldte mig syg."
Og gik i seng og sov flere timer.
Skriv det. Hvis nu nogen fra dit arbejde læser bloggen.
Og måtte lægge mig i flere timer.
Ved middagstid lykkedes det mig mirakuløst at komme på benene.
Og jeg gik ud og købte alle ingredienserne en gang til.
Jeg slæbte mig hjem
og lavede endnu en omgang bøf bourguignon.
Til dessert lavede jeg en hindbærfromage.
Sidst på dagen havde jeg det godt igen.
Jeg lavede mad til en legende,
som jeg godt nok ikke havde hørt om for et par måneder siden.
Måske vil hun udgive en bog af dig.
Ja, tænk.
Hvad ville det betyde? Det ville betyde, at jeg måske blev forfatter.
Hvor meget tjener folk på at skrive bøger?
Tænker du på forskuddet? Det aner jeg ikke.
- 100.000 dollars? - Det må du ikke engang sige.
Hallo?
Hej.
Ja, det ved jeg godt. Det øser også ned her.
Det kan jeg godt forstå.
Ja, det er klart.
Nå, men tak for beskeden.
Hej.
Hun kommer ikke.
Det var ham fra Christian Science Monitor.
Det regner.
Vi bor i Long Island City, og hun er en ældre dame.
Det er skrækkeligt.
Men på plussiden er der mere mad til os.
Gider du droppe plussiden i aften?
Ja. Det er ikke verdens undergang.
Jeg begyndte lige at drømme om en bogkontrakt.
Mig og Judith Jones levede lykkeligt til vore dages ende,
og så fik vi lidt penge
og kunne få råd til at flytte.
Hvordan skal jeg forklare det?
Det vil skuffe mine læsere. De var så optagede af det.
- De bliver meget skuffede. - Jeg skulle ikke have sagt det til alle.
De overlever det.
På en eller anden måde.
Dine læsere overlever det.
- Smager det kedeligt? - Ikke nu.
Tak, fordi du sagde det.
Jeg kunne have serveret kedelig mad for Judith.
Jeg har sagt til alle, at hun kom.
De skal nok overleve.
Og når året er gået, jeg kan næsten ikke vente,
finder dine læsere ud af at komme videre med deres liv.
Og det gør jeg ikke?
Når du ikke er verdens navle?
Alle tiders.
Jeg har endelig fundet noget, jeg virkelig går op i.
Måske er jeg lidt narcissistisk.
Lidt? På en skala fra 1 til 10?
Okay, 9,3. Men en blog skal jo handle om en selv.
Jeg troede, det ville være sjovt.
Men du får bare flip hele tiden.
Det er som at bo
sammen med en selvoptaget person,
der skriver for en bunke fremmede.
Det er sgu ikke så spændende.
Men det er vores liv, vores ægteskab.
Det føles ikke spor spændende. Det føles ad røven til.
- Det var din idé! - Ja,
hvad fanden havde jeg tænkt mig? Og lige en ting til:
Jeg er ikke nogen engel.
- Jo, du er. - Nej, jeg er ikke!
Jeg føler mig som en nar, hver gang du siger det.
Og du skriver ikke om det her skænderi på din blog.
Jeg skrider.
- Har du det godt, Julia? - Ja ja, helt fint.
Udmærket.
Kære Avis. I dag pakkede vi det sidste ned.
I morgen forlader vi mit elskede Paris og tager til Marseille.
Paul er blevet udnævnt til kulturattache i Sydfrankrig.
Jeg har svært ved at lade, som om jeg ikke er helt knust.
Jeg går ud og køber brød.
Fordelen ved Marseille er, at der ikke er så mange adspredelser.
Så vi skal nok blive færdige med bogen.
Omend vi ikke overholder vores deadline.
I det mindste bliver vi i Frankrig.
Kære Avis. Hvad har vi gjort for at fortjene det her?
Nu er vi i Tyskland.
I en forstad til Bonn, Plittersdorf ved Rhinen.
Det lyder noget mere idyllisk, end det er.
Der er ingen mulighed for at overholde vores nye deadline.
Det vil tage os mindst to år til.
Og nu er Paul blevet kaldt til Washington.
Vi aner ikke hvorfor.
Det må da være, fordi de endelig forfremmer dig.
Hvorfor kalde mig til Washington for at sige det?
De kunne bare sende en telex. Det var billigere.
De vil sende dig ud igen
og spørge dig, om du foretrækker Paris eller Paris.
Det er da en mulighed. Men nu ikke videre sandsynligt.
Hvis de sender os til Paris igen,
kan jeg finde en lejlighed, når jeg skal derned i næste uge.
Er det ikke en god idé?
Jeg lover, jeg ringer, så snart de siger,
vi bliver sendt til Paris.
- Jeg ved det godt, skat. - Det kunne da ske.
Sådan. Det er perfekt.
- Flyt hånden. - Smil til fotografen, andrik.
Saml benene.
Det er meget enkelt.
Vi siger bare, hun får en mindre andel,
fordi hun tydeligvis ikke vil lægge de 40 timer om ugen, som vi gør.
Det er nærmere 60. 80!
- Vi to er vaches enragées. - Det er lige, hvad vi er. Skøre køer.
Men jeg kan ikke sige det til Louisette.
- Det må du gøre. - Jeg gør det. Vi må være koldblodige.
Jeg vil holde mere af hende, når det er på plads.
Det er da ikke, fordi du ikke hjælper i et vist omfang...
Jeg hjælper da.
Det var min idé med ærter i vores coq au vin.
Ja, det var en glimrende idé.
Men bogen udvikler sig til en mastodont.
Men vi er jo en gruppe.
Vi er Les Trois Gourmandes. En for alle...
Det har du fuldstændig ret i.
Og du har været en gevinst for projektet.
Tak.
Men...
Jeg skal skilles.
- Hvad? - Jean-Luc går fra mig.
Det gør mig ondt. Stakkels Louisette. Bare glem, at jeg nogensinde nævnte det.
Men det er ikke retfærdigt...
Ikke nu. Hun skal skilles.
Hun arbejder ikke.
Du gør ikke noget af arbejdet, så din andel bør være 10 procent.
10 procent?
Du gør ikke noget af arbejdet.
25.
- 15. - 20.
18. Og jeg går ikke højere.
Jeg synes, der skal stå:
"Af Julia Child og Simone Beck med Louisette Bertholle."
- Med? - Og med mindre skrifttype.
Nej, Simca. Samme skrifttype.
Og i alfabetisk rækkefølge.
Det var ikke hendes idé med ærter i coq au vin.
Der er telegram, madame.
Til mig?
Kære Avis. Vi har gennemlevet en kafkask tid.
Paul tog til Washington, og jeg var så naiv at tro,
at USA's regering endelig havde indset Pauls værd.
Tværtimod. De ville undersøge ham.
I tre dage blev han forhørt i et lokale uden vinduer
med en kæmpe, ildevarslende papirstak på bordet.
De udspurgte ham om vores venner, vores bøger,
vores år i Kina, vores patriotisme.
De spurgte ham oven i købet, om han var homoseksuel.
- Er De homoseksuel, mr. Child? - Nej,
jeg er ikke homoseksuel.
Vi sidder her ikke for sjov.
Det er jeg klar over.
Han vendte hjem som en renset mand. Men han følte sig godt og grundigt krænket.
Det var et mareridt.
Hvad skal jeg gøre?
Det føles, som om jeg har spildt hele mit liv.
Én udstationering til,
og så går jeg på pension, og hvad så?
Vi finder nok på noget.
Hvad skulle det alt sammen nytte?
Du har i det mindste bogen.
Det er også din bog.
Det er det da.
Uden dig var der ingen bog.
Og Simca og jeg bliver alligevel aldrig færdige.
- En skønne dag bliver I færdige. - Jeg har mine tvivl.
Nå, men her får I slutningen:
Gæt, hvem der ikke kom til middag i går aftes klokken 18.22.
Nemlig.
Det begyndte at styrte ned, og Judith Jones meldte afbud.
Jeg var fuldstændig knust.
Og som om det ikke var nok,
skændtes jeg med min mand, og han gik.
Min bøf bourguignon smagte skønt, men jeg spiste den ikke.
Hindbærfromagen tager jeg med ind på arbejdet.
Julie, kom lige herind!
Jeg har ikke sagt noget.
- Har du fået det bedre? - Ja, meget.
Så du brændte gryderetten på?
Det var ikke derfor, jeg blev hjemme.
Jeg havde omgangssyge.
Vi lever i et frit land.
Men jeg vil ikke læse om mig selv på din blog.
Og hvis du ikke har lyst til at gå på arbejde, så sig til.
Andre vil gerne have dit job. Vi står foran en stor opgave.
Undskyld.
Enhver anden havde fyret dig.
En republikaner havde fyret dig.
Jeg er ikke en dum nar.
Jeg er i chok.
Hvis du og Eric ikke kan få det til at fungere, hvem kan så?
Det er der mange, der kan, bare ikke mig. Jeg er en led kælling.
Jeg er en led kælling, Sarah.
Ja, det ved jeg godt.
Garth og jeg har slået op.
Jeg har ikke engang spurgt. Jeg er så selvoptaget, som Eric siger.
Det gør ikke noget. Jeg elskede ham ikke.
Synes du virkelig, jeg er en led kælling?
Ja.
Men hvem er ikke det?
Julia.
Jeg har tænkt over mig og Julia.
Hun var offentligt ansat. Det er jeg også.
Hun blev gift med den rareste mand. Jeg blev gift med den rareste mand.
Vi var begge lidt fortabte
og blev reddet af kærligheden til mad.
Så der er mange sammenfald, men lad os se det i øjnene: Jeg er ikke Julia Child.
Hun mistede aldrig besindelsen, bare fordi noget kogte over
eller simpelthen mislykkedes.
Og hun var helt sikkert aldrig led over for sin mand.
Hun opførte sig aldrig,
som om hun ikke havde tid til ægteskabet.
Jeg ville ønske, jeg var som hende. Hun fortjente sin gode mand. Det gør jeg ikke.
Sådan ligger landet.
I hvert fald lige nu.
Yoghurt til aftensmad.
Det er Eric Powell, Archaeology Magazine. Læg en besked.
Jeg hadede at skulle sove uden dig.
Hvor er du?
Jeg savner dig.
- Hallo? - Er der noget galt, skat?
Nej.
Hvorfor skulle der være det?
Har du og Eric en krise?
Nej da.
- Er han der? Kan du ikke tale frit? - Han er her ikke.
Jeg har lige læst din blog. Den var underlig og mere dyb end sædvanligt.
- Hvor er han? - Ude.
For at hente pizza.
Er du holdt op med at lave mad?
Det er kun midlertidigt. Jeg holder en lille pause.
Kom i gang igen.
Det vil være godt for dig at gøre noget færdigt.
- Julia gav ikke op. - Hvem siger, jeg giver op?
Lad være med at give op.
Hej.
Er du kommet hjem?
Vil du ikke nok sige ja?
Hvad skal vi have til aften?
Avis sagde, hun ville være her. Selv hvis vi ankom forsinket.
Er hun her ikke, tager vi en taxa.
De har nok også taxaer i Boston.
Hun skal nok være her. Og hun har en ternet jakke på.
Det er den, jeg skal kende hende på.
Hvad mener du med at kende hende? Har hun forandret sig?
"Se efter
"en midaldrende dame i en ternet jakke."
Har du aldrig mødt Avis?
Vi er bare penneveninder.
Kender I ikke hinanden?
Jo. Vi skriver jo sammen.
Hvordan kom I i gang med at skrive til hinanden?
Det er en lang historie.
Avis' mand, den nu afdøde Bernard DeVoto, var en fabelagtig skribent.
Han skrev en artikel i Harper's Magazine om knive i rustfrit stål.
Han afskyede dem.
Jeg skrev et fanbrev til ham, for han ramte hovedet lige på sømmet.
Og så svarede Avis på mit brev.
Så skrev jeg til hende og så videre.
Nu har vi skrevet sammen i otte år, tror jeg.
- Avis. - Julia.
- Min kære veninde. - Se dig bare!
Det er et imponerende projekt, De har kastet Dem ud i, mrs. Child og mrs. Beck.
Mange tak.
Deres redaktør er ovenud begejstret.
Jeg synes, den er fremragende.
Der findes ingen tilsvarende bog på markedet.
- Problemet er ikke bare længden. - 700 sider.
- Vi er klar over, at den er lang. - Vi ved det godt.
Der er 700 sider alene med saucer og fjerkræ-opskrifter.
Vi tænkte, at De kunne udgive den i flere bind.
Bind et: saucer.
- Bind to... - Fjerkræ.
Ja.
Bind tre: fisk. Kødretter, grøntsager og desserter.
Så bliver det til seks bind.
Æg.
- Æg. - Æg, ja. Syv bind.
Vi vil ikke udgive en encyklopædi.
Er målgruppen ikke husmødre?
Det skal være lige til at gå til. Og med lidt af det hele.
Ligesom den her.
Men hvis De er villige til at revidere den,
er vi meget interesserede.
Det er jeg forfærdelig ked af, Simca.
Du valgte den forkerte at arbejde sammen med.
Ja, jeg skulle have valgt hende her. "Is surprise i potteskjuler".
Vi tager bare bogen fra Houghton Mifflin og finder et andet forlag.
Vi har kun lige taget kampen op. Jeres bog er et mesterværk.
Hvad er skumfiduscreme?
Og behold forskuddet. I skal beholde alle 250 dollars.
De skal ikke have en snus tilbage.
Hvorfor kastede vi os dog ud i det? Hvad tænkte vi på?
Jeg husker det ikke længere.
Det gør jeg.
Vi ville skrive en fransk kogebog til
amerikanske kvinder, der ikke har kokkepiger,
så det må vi se at få gjort. Vi begynder bare forfra.
Det bliver let.
Det gør det. Dessertkapitlet er færdigt. Simca har gjort det glimrende.
Tak.
Jeg har ikke skrevet det rent endnu,
men så har jeg noget at lave. I Oslo.
Marengsskum i råcreme
I går aftes lavede jeg marengsskum i råcreme.
Kom og se verdens flotteste kylling.
Fy!
Jeg mener det. Den er vildt lækker.
Jeg vil nyde dette øjeblik.
Øjeblikket, hvor alt er muligt.
Øjeblikket, hvor man kan forestille sig, at de vil elske alt, hvad man har lavet,
og den sælger en million og gør verden til et bedre sted.
Det skal fejres med en god flaske vin.
Ikke?
Hvad skal vi have til aften?
Tænk, hvis hun ikke spiser svinekød.
Hun er madskribent, selvfølgelig gør hun det.
Du har helt sikkert ret.
- Kommer hun for tidligt? - Præcist.
- Jeg tager det sidste. - Tak.
Du er et dårligt menneske. Og svær at bo sammen med.
Hvem er det?
Amanda Hesser fra New York Times.
Kom indenfor.
Man føler et stærkt bånd til Julia, når man laver det her.
Som mentor, en indre stemme.
Jeg taler med hende, mens jeg laver mad.
Det er, som om hun er i køkkenet.
Hun er din usynlige ven.
Ja.
Og det er hende, jeg skriver til,
selvom hun nok ikke læser bloggen.
Jeg vil vildt gerne møde hende.
Jeg vil være hendes brudepige ved brylluppet i 1946.
Det ville kræve en tidsrejse.
Men jeg har den slags tanker.
Vi skal på pilgrimsfærd til Julias køkken,
der er på museum.
Men først skal bloggen være færdig. Jeg har 15 dage tilbage og 24 opskrifter.
Og jeg har stadig ikke udbenet en and.
Det er dårlig stil at sige "mums", mens man spiser, men mums!
ET KAPLØB MED TIDEN FOR AT LÆRE FRANSK KOGEKUNST
Lower Manhattan udviklingskontor, Julie Powell.
Lower Manhattan udviklingskontor. Vent venligst.
- Lower Manhattan udviklings... - Det er Sarah
fra New York Times. Det er helt utroligt.
Ja, jeg ved det. Jeg ringer senere.
Julie Powell. Hvad kan jeg hjælpe med?
Ved du hvad? Gæt, hvor mange beskeder du har.
65.
- 65? - 65.
Er det Julie Powell fra artiklen? Det er Judy Clain,
redaktør på Little Brown.
Er du interesseret i at skrive en bog?
Ring til mig på 212-049-0067.
Det er Sarah Chalfant, litteraturagent.
Har du en agent?
Jeg vil gerne repræsentere dig.
- Jeg er producer på CBS... - Eric, jeg bliver forfatter.
Du er forfatter.
Det er Ruth Spungen fra Food & Wine Magazine.
Vær venlig at ringe til mig på 212-157-3245.
- Jeg skal lave pæretærte. - Senere.
Hej! Det er mor. Du er i New York Times!
Jeg siger dig: Alle ringer.
Tante Jessies kusine Dorrie...
Hende, hvis mand vandt tærtespisningskonkurrencen.
De har abonnement på New York Times
og så det.
Alle synes, det er så spændende.
Det er Ken Dryer, redaktør på Random House.
Din blog er skøn.
... redaktør på Bon Appétit.
Jeg er producer på Food Network. Vi vil mødes med dig.
Vi har nogle idéer.
Vil du lave det til...
- En bog. - En film.
En tv-serie.
- Ring til mig. - Ring til mig.
Tak, Gud.
Drinks.
Her.
- Hej, det er hos Julie. - Og Eric.
- Vi laver mad. - Og blogger.
Og andre ting. Læg en besked.
- Dine er bedre. - Jeg laver dem bare stærkere.
Det er Barry Ryan fra Santa Barbara News-Press.
Jeg skriver en artikel i anledning af Julia Childs 90-års-fødselsdag.
Jeg spurgte hende, om hun kendte din blog.
Hun havde nogle harske kommentarer. Vil du komme med en udtalelse?
Hallo?
Ja, det er mig.
Sagde hun det?
Sagde Julia Child det?
Har hun læst min blog?
Nej, det har jeg ikke lyst til at kommentere.
Men tak, fordi du ringede.
Julia hader mig.
De hader os.
Hvem?
Houghton Mifflin.
- De hader jer ikke. - Jo, det kan jeg love dig for.
De skriver, det er en god bog.
Men de vil ikke udgive den.
De synes, den bliver for dyr. Økonomien forbyder dem det.
Otte år af vores liv. Og så har det bare været et beskæftigelsesprojekt.
Ellers ville jeg ikke have haft noget at lave.
Nå, hvad pokker.
Synd for mig.
Og hvad så nu?
Du er underviser.
Du kan undervise.
Så rejser vi hjem, og...
Hvor er det?
Hvor bor vi?
Vores hjem er, hvor vi er.
Ikke også? Og vi finder en løsning på det hele.
Du kan undervise i vores køkken.
Du kan undervise i fjernsynet.
I fjernsynet?
- Mig? - Ja!
Du ville gøre dig glimrende i fjernsynet. Jeg mener det.
Paul!
Det er ikke min spøg.
Nogen vil udgive jeres bog.
Nogen vil læse jeres bog og forstå, hvad I har udrettet.
For jeres bog er helt utrolig.
Jeres bog er en genistreg.
Jeres bog vil gøre verden bedre.
Hører du, hvad jeg siger?
Hvor er du dog sød.
Det er du.
Du er den rareste mand.
De kan rende os.
Judith, se lige her.
Vores frygtløse talentspejder Avis DeVoto
har en veninde, der har skrevet en kolossal fransk kogebog.
Houghton Mifflin har lige afvist den.
" Franske opskrifter til amerikanske husmødre". Rædsom titel.
God fornøjelse, Judith.
Bøf bourguignon
Mums.
Mums!
Hvor kan den...
Nå, her er den.
- Hvem er det? - Det ved jeg ikke.
Anbefalet brev til mrs. Julia Child.
Hvor er det koldt!
Værsgo.
Kære mrs. Child.
Vi har læst Deres fremragende franske kogebog.
Nærlæst den, afprøvet opskrifterne og vurderet den.
Vores konklusion er, at det er en unik bog,
som vi vil være stolte over at udgive.
Paul! Paul!
Hvad er der?
Knopf vil udgive vores bog.
Udtales det sådan, eller er K'et stumt?
Det er da lige meget.
De tilbyder os et forskud på 1.500 dollars.
"Vi tror, at Deres bog vil gøre for fransk madlavning i USA,
"hvad Rombauers Joy of Cooking gjorde for hverdagsmad,
"og sådan vil vi markedsføre den."
Når vi mødes, og jeg håber, det bliver snart,
vil jeg især ind på bogens titel.
Det er yderst vigtigt, at titlen
adskiller bogen fra andre kogebøger.
- Plejer du at bruge denne metode? - Nej, overhovedet ikke.
"Lær at lave fransk mad."
Hvad siger du?
Jeg kan efterhånden slet ikke forholde mig til det.
- Det bliver du nødt til. - Godt så.
Jeg elsker den titel.
Sagde hun "hader"? Brugte Julia Child virkelig ordet "hader"?
Nej.
Men hun sagde, jeg ikke udviste respekt eller tog det alvorligt.
Hvordan kan man tage det mere alvorligt?
Tror du, hun synes, at jeg misbruger hende?
Hun kan ikke have læst din blog.
Har hun læst den?
Det vidste han ikke.
Men hun havde i hvert fald en mening om den.
Tror du, det er, fordi jeg bander lidt for tit?
Måske. Hvem ved?
Der er noget galt med hende, hvis hun ikke kan forstå dit projekt.
Der er ikke noget galt med hende.
Hun er perfekt.
Den Julia, du har i hovedet, er perfekt.
Hende, der ikke forstår dit projekt, er ikke perfekt.
Den Julia, der betyder noget, er hende i dit hoved.
Jeg kommer aldrig til at møde hende.
Men du kender hende jo allerede.
- Tak. - Det var så lidt.
- Hun reddede mig. - Det gjorde du selv.
Jeg var ved at drukne, og hun trak mig op af havet.
Kom nu ikke for godt i gang.
Julia begyndte at lave mad,
fordi hun elskede sin mand, elskede mad,
og hvad skulle hun ellers lave?
Men hun fandt glæden ved det.
Først forstod jeg det ikke, men det gør jeg nu.
Det har Julia lært mig.
Men her er Julias vigtigste lektion:
Hun har lært mig at lave mad.
Nu er vi tæt ved mål:
1 dag tilbage og 1 opskrift.
De tror måske, at det er helt umuligt at udbene en and.
- Hele proceduren... - Intet er umuligt.
... tog mig tre kvarter første gang, fordi jeg var skrækslagen.
De skal ikke være bange.
Jeg er ikke bange, Julia.
Tag Deres kniv, og gå til angreb på kræet.
Læg et dybt snit ned langs rygbenet.
Helt fra halsen og ned til gumpen,
så rygbenet kommer til syne.
Brug en kort, skarp kniv.
Jeg gjorde det. Se bare, Julia. Den ser ud ligesom din.
Se den lige. Den ser ud, fuldstændig som den skal.
Tak. Kronen på værket.
365 dage. 524 opskrifter.
Den smager skønt, skat.
Jeg er vild med den.
Eric, jeg kunne aldrig have gjort det uden dig.
Som en klog mand engang sagde:
"Du er smørret på mit brød. Du er mit livs åndedræt."
Skål for min mand.
Jeg elsker dig, skat.
Så er det forbi.
Projektet er færdigt. Vi er tilbage ved status quo:
Eric, jeg og katten, måske lidt forsømt.
Vi sidder i Queens og spiser.
Tak, alle sammen.
Hvad kan jeg sige?
Bon appétit.
JULIA CHILDS KØKKEN
Se højden på bordpladen. Den er hævet specielt til hende.
Der er hendes meget omtalte morter og støder.
Tag et billede af mig.
Det er godt. Kan du posere lidt?
Jeg kan tale med hende.
Det er godt.
Et til.
Det hengivne.
Der har vi det.
Lad mig blive lidt.
Jeg elsker dig, Julia.
Der er du jo!
Det dufter godt. Hvad skal vi have?
Navarin d'agneau.
Der er kommet noget til dig.
Paul Child døde i 1994, 92 år gammel.
Julia Child døde i 2004, 91 år gammel.
Lær at lave fransk mad er udkommet i 49 oplag.
Julie Powells bog Julie & Julia udkom i 2005.
Hun og Eric bor i Queens, men ikke over pizzeriaet.
Hun er forfatter.
Hendes bog er blevet til en film.
Oversættelse: Malene Hollnagel